Tuure Junnila ei kääntänyt takkiaan suomettuneisuuden pahimpinakaan aikoina
![](https://mb.cision.com/Public/MigratedWpy/81053/686128/b6e000a297459656_400x400ar.jpg)
Tuure Junnila (1910–1999) kuului sotien jälkeisen historian merkittävimpien kokoomuslaisten vaikuttajien joukkoon. Hänet muistetaan ennen muuta presidentti Urho Kekkosen ulkopoliittisen kannan vastustajana. Petri Nummivuoren teos Oikeistolainen – Tuure Junnilan elämäkerta (Ajatus Kirjat) valottaa ensimmäistä kertaa kokonaiskuvaa Junnilan henkilöhistoriasta. Teos tarjoaa myös tähän asti varsin tuntemattoman oikeistolaisen näkökulman Suomen poliittiseen lähihistoriaan.
Nummivuori kiinnittää teoksessaan huomiota niin Junnilan talous- ja sisäpoliittisiin kuin ulko- ja turvallisuuspoliittisiin edesottamuksiin. Noottikriisi voimisti entisestään Junnilan asemaa yhtenä Kekkosen äänekkäimmistä kriitikoista. Tuure Junnila tähdensi, että juuri noottikriisi avasi tien Kekkosen yksinvaltaan ja aloitti kehityksen, ”joka 70-luvulla meni aivan mahdottomiin: stalinismin suosintaan, yleisen mielipiteen sokaistumiseen, poikkeuslakiin ja sairaan miehen valintaan presidentiksi vuonna1978”. Vuonna 1972 Kokoomus kävi kiivasta väittelyä presidenttikysymyksen tiimoilta. Puolue oli yksimielinen EEC-sopimuksen allekirjoittamisesta, mutta Päiviö Hetemäen mielestä Kekkonen oli ainut henkilö, joka pystyisi luotsaamaan EEC-ratkaisun satamaan. Hänen mukaansa Kokoomus oli pakotettava poikkeuslain taakse ja laki ajettava läpi eduskunnassa. Junnilan mielestä EEC-ratkaisun ja poikkeuslain kytkeminen yhteen haisi poliittiselta kiristykseltä. Lopulta poikkeuslaki oli repiä Kokoomuksen kappaleiksi. Junnilan mukaan kyseessä oli Suomen hallitusmuodon hengen ja tarkoituksen vastainen menettely. ”Ainoa todellinen syy poikkeuslakiesityksen antamiseen on loppujen lopuksi ollut vain se, että tasavallan presidentti on kerran tullut sanoneeksi, että hän ei halua asettua ehdokkaaksi normaaleissa presidentinvaaleissa.” 1970-luvulla Kokoomus liukui yhä enemmän vasemmalle ja Junnila puolueen sisäiseen oppositioon. Vasta Kekkosen poistuminen vallan näyttämöltä muutti tilanteen, mutta Koiviston aika ja erityisesti pääministeri Sorsan ulkopoliittiset seikkailut saivat vanhan oppositiomiehen nousemaan puhujakorokkeelle: ”Onko hallitus tietoinen siitä, että pääministeri Sorsa on yksipuolisella tavalla syyttänyt Yhdysvaltain presidenttiä ja hänen hallitustaan suurvaltasuhteiden viimeaikaisesta kärjistymisestä; ja onko hallitus sitä mieltä, että tällainen menettely on ilmeisessä ristiriidassa sen puolueettomuuspyrkimyksen kanssa, jota Suomi on ilmoittanut noudattavansa?” Vuonna 1989 Junnila näki muurin murtuneen ja Neuvostoliiton vaikutusvallan Itä-Euroopassa tulleen tiensä päähän. Vanhoja sisäpoliittisia vastustajiaan hän pikemminkin sääli: ”Minun olisi vaikea sanoa esimerkiksi Aarne Saariselle tai muille kommunisteille suoraan päin naamaa, miten perusteellisen väärässä he olivat ja miten tyhmää politiikkaa he ajoivat. Luulen, että tavatessa vain vähän naljailisin ja löisin leikiksi.” PETRI NUMMIVUORI Petri Nummivuori (s.1972) on turkulainen filosofian tohtori ja historiantutkija. Hän on perehtynyt erityisesti konservatismin ja oikeistoradikalismin historiaan. Nummivuori on tutkinut pitkään Junnilan vaiheita ja kirjoittanut tästä muun muassa kiitetyn väitöskirjatutkimuksen Nuori konservatiivi (2006). PETRI NUMMIVUORI, OIKEISTOLAINEN – TUURE JUNNILAN ELÄMÄKERTA 395 sivua + kuvaliite ovh. 42 euroa